Виробництво студії «Шочіку»
Фільм-учасник Фестивалю культури 1953-го року
ТОКІЙСЬКА ІСТОРІЯ
Автори сценарію: Кого Нода і Ясуджіро Одзу
Виконавчий продюсер: Такеші Ямамото
Оператор: Юхару Ацута
Художник: Тацуо Хамада
В ролях:
Сецуко Хара
Чішю Рю
Чіеко Хіґашіяма
Харуко Суґімура
Со Ямамура
Куніко Міяке
Кьоко Каґава
Ейджіро Тоно
Нобуо Накамура
Шіро Осака
Хісао Тоаке
Теруко Наґаока
Режисер: Ясуджіро Одзу
Ми прибудемо сьогодні до Осаки біля 6-ї вечора.
Кейдзо тоді вже має прийти з роботи.
Якщо він отримав нашу телеграму, то він буде на вокзалі в Осаці.
— Доброго ранку, мамо. Ось ваш обід. — О, дякую.
Я вже йду.
Якщо ти будеш зайнята у школі, то не проводжай нас.
Я думаю, я знайду час.
Під час перерви.
Тоді ми побачимось пізніше.
— Мамо, я налила в термос чаю. — Дякую.
— Тоді я буду йти. — Побачимось потім.
У тебе є надувна подушка?
Хіба я не давав її тобі?
Її тут немає.
Я певен, що давав тобі її.
Справді?
— Доброго ранку. — Доброго.
Їдете сьогодні?
Так, о полудні.
Справді?
Нарешті буде можливість побачити усіх наших дітей.
Це - чудово.
Вони, мабуть, з нетерпінням очікують вашого приїзду.
Сподіваюся, що так.
Ви приглянете за будинком, поки ми будемо у від'їзді?
Звичайно.
У ваших дітей все так добре.
Ви - дуже щасливі.
І я так вважаю.
І погода яка чудова.
Так, дійсно.
Гарної вам подорожі.
Дякую.
Я ніяк не можу знайти її.
Ні? Вона повинна бути десь тут.
О, ось вона.
Ти знайшов її?
Так, знайшов.
[Лікар Хіраяма - Загальна терапія та дитячі захворювання]
Не робіть безлад в кімнаті.
Я повернувся.
Ласкаво просимо додому.
Дідусь та бабуся вже приїхали?
Вони будуть незабаром.
Мамо!
— Чого тобі? — Чому ти пересунула мою парту?
Щоб звільнити кімнату для твоїх бабусі та дідуся.
Я хочу, щоб моя парта стояла тут!
Тут нічим не зарадиш. У нас мало місця.
А як же мої екзамени? Мені потрібне місце для навчання.
Навчайся десь в іншому місці.
Скажи мені: ну і де я маю навчатися?
Мамо! Скажи мені де?
Не галасуй. Ти все одно ніколи не вчиш уроки.
Ні, я вчу.
Ні, ти не вчиш їх.
Отже, мені не обов'язково вчитися?
Більше ніякого навчання, так?
Що ти таке кажеш?
Вони вже тут.
З приїздом.
Будь ласка, заходьте.
Заходьте, ласкаво просимо.
Так, будь ласка заходьте.
Як поїздка поїздом?
Напевно втомилися?
Ні, все добре.
Ходи до мене.
Ласкаво просимо.
Ми так раді бачити вас знову.
Я сподіваюсь, ми не потурбуємо вас.
Пройшло вже так багато часу, мамо.
Справді багато.
Це так чудово побачити вас. Як там наша сестра Кьоко?
У неї все добре, дякую.
— Вона залишилась приглянути за будинком? — Так.
Фуміко...
Я тут принесла дещо.
Трішки печива.
— Купила його тут поблизу. Ось. — Дякую.
Мама його любить.
У щось би покласти його.
Піднос би підійшов.
А це підійде?
Так, підійде.
Норіко приїжджала на вокзал?
Ні, хоча я дзвонила їй.
Дивно, чому вона не приїхала.
Ходімо.
Мінору, Ісаму. Що ви робите?
Ідіть сюди.
Це - ваші бабуся та дідусь.
О це так, як вони виросли.
Мінору вчиться в середній школі.
Справді?
Ісаму, скільки тобі років?
Скажи. Скільки?
Ванна вже готова.
Хочете помитися, тату?
Мамо, хочете переодягтися?
Будь ласка не хвилюйтесь.
Ходімо.
Дозвольте я візьму. Сюди, будь ласка.
Кейдзо зустрів вас в Осаці?
Так, він був там. Ми надсилали йому телеграму.
Як він там?
Він дещо вам передав.
Це потім, мамо.
Тату, у вас є рушник?
Так.
Не поспішайте.
— Чим ми будемо їх годувати? — Не знаю.
Брате.
— Що? — Може, м'ясо?
Наприклад, сукіякі?
Звучить гарно.
І трошки сашімі.
Це вже лишнє.
М'яса достатньо. Нехай буде сукіякі.
— Вітаю. — Це - Норіко. Заходь.
Ласкаво просимо.
— Я спізнилася на вокзал. — Ти приїжджала?
Вони вже поїхали, і ми розминулися.
— Ось, візьми дещо до столу. — Дякую.
— А, ось і ти... — Вибачте за запізнення.
Вони наверху.
Я піду наверх, привітаюсь.
Ласкаво просимо до Токіо.
— Як багато часу вже пройшло. — Так, багато.
Ти, напевно, дуже зайнята.
Зовсім ні.
Але коли я закінчила, вже було занадто пізно.
Ти могла б не приходити сьогодні.
Ми ж будемо тут деякий час.
— Ти так і працюєш в тій компанії? — Так.
— Це напевно важко жити на самоті? — Ні, що ви.
Тату, ванна готова.
Іду.
Мамо, дозвольте я допоможу.
Ні, все гаразд.
Це - ніби сон, перебувати тут у Токіо.
Навіть не здається, що це так далеко.
Ще вчора ми були в Ономічі,
а сьогодні ми тут, з вами.
Я така рада, що дожила до цього дня. Світ так змінюється.
Мамо, ви з татом зовсім не змінились.
Звичайно, що змінились. Ми тепер вже старі люди.
Мамо.
Ходіть донизу.
Мамо, ви підросли.
Не будь дурненькою. Як я можу підрости?
Але це так. Ви навіть потовстішали.
Коли я була маленькою, мама мені здавалась такою великою,
що мені навіть було соромно перед моїми друзями.
Пам'ятаєте, як одного разу в школі під вами зламався стілець.
О, той стілець вже був зламаний.
Ви досі так думаєте?
Звичайно, що так.
В будь-якому разі, це - не важливо.
— Сестро, я приберу. — Дякую.
— А чашку куди? — Залиш її там.
— Стало холодніше. — Так.
В Ономічі зараз має бути спекотно.
Так, дійсно.
Мамо, а як там пані Ко?
Вона й справді народилася під нещасливою зіркою.
У неї знову був нещасливий рік.
Після того як помер її чоловік, вона вийшла заміж за іншого, з Курашікі.
Чоловік прийняв її дитину.
Але я чула, що вона не дуже щаслива.
Бідолашна жінка.
Тату, а як звали того чоловіка?
Того, що працював у мерії.
Пан Міхаші? Він помер.
Вже давно.
Так, дійсно.
Пам'ятаєте пана Хатторі?
З відділу військових справ?
Так, я пам'ятаю його.
Зараз він живе в Токіо.
Справді?
Мабуть, я відвідаю його.
Де він живе?
Він живе в районі Тайто.
Його адреса записана в моєму блокноті.
— Закінчила? — Так.
— Невже все? — Звичайно.
— Дякую за допомогу. — Дякую, Норіко.
А ось це від Кейдзо.
Дякую.
Фуміко втомилася і вже спить.
Не хвилюйся. Нехай собі спить.
Підете завтра оглядати визначні місця?
Так, я покажу їм місто.
Гаразд. Ми підемо, Норіко?
Звичайно.
Було приємно, що ви прийшли.
Побачимось згодом, тату.
Не хвилюйся.
Вибач, що затримались так довго.
Напевне, ви втомилися, тату.
Мамо, хочете лягти?
— Що ж, ми тоді підемо спати? — Так.
— Надобраніч. — Надобраніч.
Я принесу води.
Ти втомився?
Не дуже.
Я рада, що в них все добре.
Нарешті ми тут.
Так.
Цікаво, в якій частині Токіо ми знаходимось?
Я гадаю, це передмістя.
Скоріш за все.
Ми так довго їхали з вокзалу.
Я думала, вони живуть ближче до центру.
Тут?
Коічі хотів переїхати ближче до центру,
але я боюсь, що це не так легко.
[Салон краси «О-ля-ля»]
Скільки часу вони проведуть в Токіо?
Декілька днів. Дай-но сіль.
Нічого, якщо я не поїду відвідати їх?
Не хвилюйся. Вони все одно приїдуть сюди.
Я візьму їх на виставу або ще кудись.
Було б добре. Але не треба хвилюватись.
Смачні боби!
Що вони робитимуть сьогодні?
Не їж усе.
Сьогодні мій брат поведе їх кудись.
Справді? Тоді, я - вільний.
Кійо, пора снідати.
Гарно поводьтесь. Бабуся та дідусь будуть з нами.
Зрозуміло?
Зрозуміло.
— Ми запізнюємось. Ми що не йдемо? — Так, уже йдемо.
Мінору, піди наверх і запитай їх чи вони готові.
— Ви готові? — Вже...
Ми змусили вас чекати.
Тато сказав, що ми можемо вже йти.
— Йдуть. — Гаразд.
Де ви будете їсти?
В універмазі.
Дітям там подобається.
Ісаму полюбляє там дитячі сніданки.
Добре.
Вітаю.
Як він?
Апетит з'явився?
Ні. Він тільки п'є щось холодне. Як би не просили, нічого не їсть.
— Гарячка впала? — Ні, його температура ще 38,8.
Мені краще оглянути його.
Дякую. Вибачте, що зіпсував вам неділю.
— Уколи продезинфіковані? — Так.
— Я повинен оглянути пацієнта. — Розумію.
Тату, я повинен піти оглянути хвору дитину.
З ним щось серйозне.
— Вибачте. — Ми зачекаємо.
Це може зайняти деякий час.
Все гаразд.
Вибачте, мамо.
Ми ще не йдемо?
Я мабуть буду пізно.
Що нам робити з батьками?
Може, я піду з ними?
Ні. Ти не можеш залишити будинок без нікого.
Підемо наступної неділі.
Гаразд. Повертайся швидше.
— Куди він пішов? — До пацієнта.
Вибачте. Так незручно!
Ні, ні. Гарний лікар — зайнятий лікар.
Він дуже багато працює.
Мамо, ми що не йдемо? Це нечесно!
Тут нічим не зарадиш. Пацієнтові потрібен лікар.
Так нечесно!
— Підемо іншого разу. — Ні.
Мінору, як ти поводишся?
— Ти брехунка! — Ти чуєш, як ти поводишся?
— Йди сюди. — Не хочу.
Погані хлопці!
Хлопці повинні бути терплячими.
Вам має бути соромно за себе.
Так нечесно!
Але ж ми підемо наступного разу.
Завжди «наступного разу»!
Ми ніколи не підемо!
Тут нічим не зарадиш.
Ти завжди так кажеш.
Не будь таким впертим.
Це нечесно!
Слідкуй за своєю поведінкою або я розкажу татові.
Давай.
Добре. Запам'ятай ці слова.
Я не боюся. Можеш казати.
Що сталося?
Я вже не знаю.
Ну ж бо, Ісаму. Ходімо на прогулянку.
— Мінору, ходімо? — Мінору.
Ходімо.
Іди з бабусею, гаразд?
Ну ж бо, ходімо.
Мінору, ти не йдеш з нами? Ми йдемо.
Вибачте.
Мінору, йди з бабусею.
Не хочу!
Ну як хочеш.
Будь ласка.
Дякую.
Як там Мінору?
Він такий впертий.
Коічі теж таким був. Ніколи нікого не слухав.
Завжди хотів робити все по-своєму.
Ви, напевно, будете розчаровані, тату.
Ні, не розчарований.
Підемо наступної неділі.
Це буде чудово.
Побудемо кілька днів тут, а потім, я думаю, підемо до Шіґе.
Поглянь. Ось вони.
Ісаму, ким ти хочеш стати, коли виростеш?
Лікарем, як і твій тато?
До того часу, коли ти станеш лікарем, навряд чи я ще буду тут.
Дзвонили від пана Еномото.
— І що? — Тебе запитували.
Тоді все гаразд.
Де вони?
Наверху.
Я купив для них тістечка.
Ось. Смачні.
Спробуй. Гарні тістечка.
Їм не треба таких дорогих тістечок.
Смачно ж?
Смачно, але занадто дорого.
Для них достатньо було б і солоних осембе.
Але ж вони їли осембе вчора.
Вони його люблять.
До речі, ти завтра підеш з ними куди-небудь?
Завтра?
Я боюся, що завтра не вийде. Я маю зібрати гроші за деякими рахунками.
Розумію.
Правду кажучи, Коічі має щось зробити.
Як щодо Кінша-тей сьогодні ввечері?
А що там?
Там сьогодні гарний фільм про середні віки.
Це добре. Їм сподобається.
А то вони нікуди й не ходили, відколи приїхали сюди.
Це - погано, що вони цілий день сидять нагорі.
Це так, але ж нікому взяти їх кудись.
— О, ви чимось зайняті? — О, привіт.
- Привіт. - Дякую.
Робите щось особливе?
Ні.
А де тато?
Піднявся на дах.
Може, він хоче прийняти ванну?
Тату. Тату.
Так.
— Може хочете прийняти ванну? — Так, гаразд.
Привіт.
— А давайте підемо в лазню. — Гаразд.
А по дорозі назад купимо морозива.
Чому б ні.
Ходімо.
Ми йдемо в лазню.
Повертайтесь швидше.
Мамо, можете взяти мої сандалі.
Справді? Дякую, беру.
Хвилинку.
Алло. Це компанія «Йонеяма шьоджі»?
Можу я поговорити з Норіко Хіраяма? Дякую.
Норіко? Це - я.
О, ні.
Мені потрібна твоя допомога.
У тебе знайдеться завтра трішки вільного часу?
Тато і мама ще ніде не були.
Ти права.
Було б добре, якби ти змогла відвести їх куди-небудь завтра.
Я обов'язково піду кудись з ними, але зараз я дуже зайнята.
Вибач...
Ти згідна? Гаразд. Дякую.
Жодних проблем. Зачекай секунду?
Вибачте.
— В чому справа? — Можу я взяти завтра вихідний?
Так, можеш.
— Дякую. — А що там зі звітом?
Я закінчу його сьогодні.
Алло? Вибач, що змусила тебе чекати.
Я буду у вас завтра о 9-ій ранку.
Ні, не хвилюйся. Передай їм мої найкращі вітання.
До завтра.
Пані та панове, ласкаво просимо в Токіо.
Давайте прослідкуємо за історією великого міста Токіо.
Це імператорський палац, раніше відомий як замок Чійода,
побудований біля 500 років тому лордом Докан Ота.
Його мирний ландшафт із зеленими соснами та водними каналами
різко відрізняється від суєти Токіо.
— Ось там будинок Коічі. — Ось там?
А де будинок Шіґе?
Мабуть десь там.
А твій?
Мій...
Я думаю, десь там.
У мене справжній безлад, але я сподіваюся, що ви зайдете до мене.
Хто там?
Це - я.
Щось ти рано.
— Міко спить? — Тільки-що заснула.
Вибач, чи є в тебе саке?
Саке?
Приїхали мої свекор та свекруха.
Так. Є трошки.
— Ось. Вистачить? — Так, дякую. Я потім віддам.
Звідки таке фото?
Це в Камакурі. Його зробив друг.
— Он як... — А коли це було?
За рік до того, як його призвали.
Так, він був саме таким.
І голову тримає трішки набік.
І завжди стояв саме так.
Що-небудь ще?
У тебе є пляшечка для саке і стаканчики?
Бери, щойно помила.
Візьми ще цей тушкований зелений перець. Дуже смачний.
Дякую. Вибач, що турбую тебе.
Не клопочись так, Норіко.
Що ви, які клопоти.
Дякуємо тобі за сьогоднішній день.
Немає за що.
Але, боюсь, ви втомились.
Та ні.
Ми побачили так багато цікавих місць, дякуємо тобі.
Вибач, але мені трішки незручно, що ти цілий день витратила на нас.
Та що ви.
Все добре на роботі?
Звичайно, тату. Будь ласка, не хвилюйтесь.
Ми працюємо деколи навіть в неділю.
Зараз я не дуже зайнята, і тому можу взяти вихідний.
Справді? Тоді все гаразд.
Будь ласка.
— Вибачте, але у мене немає ніякої їжі. — Це - нічого.
Смачне.
Тато дуже любить саке?
Так, ще й як.
Колись він дуже сердився, коли вдома закінчувалося саке.
Навіть дуже пізно, він ходив кудись випити.
Кожен раз, коли народжувався хлопчик,
я молилась, щоб він не став пияком.
А Шоджі любив випити?
Так, бувало.
Справді?
По дорозі з роботи зайде випити куди-небудь, а тим часом
трамваї вже припиняють їздити. Його часто приводили додому приятелі.
Невже?
Ти, напевно, мала багато турбот з ним.
Так.
Але зараз я згадую про це і відчуваю якісь приємні почуття.
Бідний Шоджі.
Скільки вже його немає в живих,
але мені досі інколи здається, що він десь поруч.
Тато часто лає мене за це.
Він помер. Вже 8 років пройшло...
Я знаю, але...
Він також і ображав тебе. Боюсь, він завдав тобі багато клопоту.
Ні.
Здається, ти сильно настраждалася з ним.
Так.
— Ваше замовлення. — Дякую.
— Вибачайте, якщо буде не смачно. — Та що ти.
— Будь ласка, мамо. — Дякую.
— Будь ласка, частуйтеся. — Що ж, треба покуштувати.
Вони запізнюються.
Незабаром повернуться.
Скільки часу вони будуть в Токіо?
— Вони не сказали тобі? — Ні.
Послухай...
Ти б зміг виділити трошки грошей?
Скільки?
Я також додам трошки.
Дві тисячі єн або, може, три.
Навіщо?
Що скажеш, якщо ми відправимо їх на гарячі джерела до Атамі?
Ти - зайнятий, а я не можу змінити свій робочий графік.
Ми не можемо постійно просити Норіко.
— Що скажеш? — Непогана ідея.
Я знаю гарний готель в Атамі.
Недорогий, з гарним краєвидом.
Добре.
Тоді так і зробимо.
Я впевнена, їм сподобається.
Це буде чудово.
Відверто кажучи, я хвилювався.
Куди б ми з ними не пішли, все коштує багато грошей.
А там не так вже й дорого.
І до того ж там є гарячі джерела.
Іди-но сюди.
Що ти кажеш?
Ми плануємо відправити батьків до Атамі.
Гарна ідея.
Я також хвилююся за них, але я справді дуже зайнятий.
Як ти гадаєш?
Чудова думка.
Я згідний.
Отже, так і зробимо.
Бо тут нам не виходить щось зробити для них.
Правильно. Атамі — зовсім інша справа.
Там вони зможуть насолоджуватися ваннами і відпочивати.
Літній парі це сподобається більше, ніж прогулюватися по Токіо.
А й справді.
О-о, вони дуже запізнюються.
Може, вони в Норіко?
Можливо.
Я ніколи не могла собі дозволити побувати на гарячих джерелах.
Ми коштуємо для них багато грошей.
Але ж вони зробили це від усієї душі.
Вранці треба прокинутися раніше
і прогулятися вздовж пляжу.
Гаразд.
Ось там мають бути гарні місця.
Так мені сказала покоївка.
Справді?
— Море таке спокійне. — Так.
— Будь ласка, ваше замовлення. — О, саме те, що треба.
— Навіщо ти так походив? — У тебе ж була ця шашка.
— Мені так не вигідно. — А для мене якраз.
Ходи.
— Ось так. — Так?
— Готовий? — Готовий.
— Ти походив? — Так.
От прокляття.
— Як тобі таке, дурню? — Прокляття.
Це дає 1632.
Він виграє.
— Який жахливий галас. - Ага...
— Але ж уже давно ніч? - Ага...
— Ти хоча б трішки поспав? — Так.
— Вночі було просто не можливо заснути. — Так.
Але я бачив, що ти гарно спала.
Я за цілу ніч навіть не зімкнула очей.
Ти навіть хропіла.
— Справді? — Так.
Судячи з усього, цей готель для молоді.
Так, це правда.
— Як тобі вчорашнє молоде подружжя? — Дівка - безсоромна.
Ти віриш, що вони справді недавно одружилися? Якісь бридкі.
Сьогодні вранці дивлюсь, він вже встав, а вона в ліжку палить.
Він якийсь ідіот.
Я чула, як він шепотів їй: «Ти належиш мені.
Твої вушка, очі, ротик - тепер усе моє".
Навіть не знаю, що він там гарного знайшов.
Цікаво, що зараз вдома робить Кьоко?
Давай повернемось додому.
Що, батьку, вже затужив за домівкою?
Насправді це ти в нас хочеш їхати додому.
Ми побачили Токіо.
Побували в Атамі.
Пора вже додому.
А що? Справді, їдьмо.
Що таке?
Голова трохи закрутилась.
І ноги підкошуються.
— Це тому, що ти погано спала. — Мабуть.
Може, спробуємо високу зачіску? Я впевнена, вона вам підійде.
Мабуть, ви маєте рацію.
У вас красива лінія шиї.
Давайте ліву сторону вкладемо рівно, а праву зробимо хвилястою.
Ну що ж, нехай буде так.
Це буде дуже стильно.
— Дайте мені інший журнал і сірники. — Так.
— Ласкаво просимо. — Ось і ми.
Як, вже повернулися?
— Так. — Ми повернулись.
Ви ж могли побути там ще! Що сталося?
— Та... так... — Вибачте.
Ось ми і вдома.
Хто це такі?
Та, одні знайомі зі села.
Кійо, закінчуй вкладати і зафіксуй шпильками.
Чому ви довше не залишились?
Як вам Атамі?
Дуже гарно. Нам сподобалися ванни.
У нас був чудовий краєвид з вікна.
Готель був красивим та сучасним.
Було багато людей?
Я б сказав — навіть дуже.
А як годували?
Морепродукти з овочами.
Мабуть, морепродукти були смачні. Все ж таки, готель біля моря.
А ще там готують смачні великі омлети.
Чому ви не залишились ще на кілька днів?
Ми хотіли, щоб ви відпочили.
Ми думаємо, що нам уже час додому.
Вже? Ви ж не так часто приїжджаєте до Токіо.
Нам краще поїхати.
Кьоко вдома, мабуть, дуже самотньо.
Мамо, вона вже не дитина.
— Я хотіла показати вам театр кабукі. — Ось як.
Ми не хочемо завдавати вам стільки витрат.
Не думайте про це.
Проте, сьогодні ввечері о 7-ій в мене зустріч з колегами.
Обмін досвідом.
Ось як... Багато їх прийде?
Сьогодні моя черга приймати їх.
Отже, ми повернулися невчасно.
Тому ми й хотіли, щоб ви довше побули в Атамі.
Треба було вам відразу про це сказати.
Я закінчила зачіску.
Хвилинку.
Що будемо робити?
Я не знаю.
Ми не можемо знову повертатися до Коічі і знову турбувати їх.
Так, це - правда.
Може, поїдемо до Норіко?
Вона не зможе прийняти нас обох.
Їдь ти одна.
А як же ти?
А я відвідаю Хатторі.
Якщо вийде, то залишусь на ніч у нього.
— В будь-якому разі, нам треба їхати. — Так.
Ми зараз справжні безхатьки.
— Норіко вже має бути вдома. — Напевно.
Але їхати ще зарано.
Але якщо ти хочеш відвідати Хатторі, тобі краще їхати зараз.
Так, так буде краще. Ходімо помаленько.
Ходімо.
Поглянь...
Ти така забудькувата.
Поглянь, який величезний цей Токіо.
Так.
Якщо ми тут загубимось,
то ніколи не знайдемо один одного.
[Хатторі - професійний секретар]
Навіть не вірю, що це було так давно.
— Вже 17 чи 18 років пройшло. — Невже?
Дякую, що надсилав мені вітання на кожен Новий рік.
Як і ти мені.
Мабуть, Ономічі зараз дуже змінився.
На щастя, під час війни міста не бомбували.
Місце, де ви жили, зовсім не змінилося.
Справді? Це було гарне місце.
Нам так подобався краєвид з храму.
Весною ціни на рибу знижувалися, і найсмачнішу рибу можна було купити
за копійки. Я й досі сумую за смаком тієї чудової риби.
Правда, правда.
Тату, ти б...
Не зараз.
Якщо до мене хтось прийде, скажіть, що я граю в пінбол, гаразд?
Гаразд.
Ми здаємо верхню кімнату цьому юнакові.
Він студент, юрист, але ніколи не вчиться.
От як...
Він проводить свій час тільки за пінболом і маджонгом.
Співчуваю його батькові.
Тату...
А чи не піти б нам випити кудись?
Бо мені здається, що в нас удома немає ні каплі саке.
Ні, не турбуйтесь.
Ти пам'ятаєш нашого старого шефа поліції?
— Нумату? — Він живе недалеко.
Серйозно? Чим він зараз займається?
Він на пенсії.
Його син — важлива людина у великому видавництві.
Ти ба! Радий чути таке.
Давай побачимось з ним.
Звичайно.
Це було б чудово. Так...
— Ще трішки саке. — Мені вже досить.
Випиймо, за старі часи.
Я давно вже не пив.
Раніше ти пив немало.
Пам'ятаєш візит губернатора на Ономічі?
Так. Це було в Такемураї?
Ти тоді добряче напився.
Як звали ту дівчину?
Умеко?
Вона тобі сподобалася, чи не так?
І губернаторові вона також сподобалася, пам'ятаєш?
Тобі ж вона також сподобалась?
Ех, я завжди, коли випивав, робив всякі дурниці.
О, ні. Саке - корисний для здоров'я.
Ти щасливий — всі твої діти вже влаштувалися у житті.
О, мені так не здається.
Я часто думаю, що було б, якби принаймні один з моїх синів був живий.
Мабуть важко втратити обох синів.
Ти ж також втратив сина?
Так, свого другого сина.
Ми достатньо натерпілися тої війни.
Так, справді.
Втрачати своїх дітей - важко, але жити з ними теж не завжди легко.
З часом батьки для них стають тягарем.
Справжня дилема.
Випиймо.
Давай змінимо тему.
Не будем сумувати.
Якщо б я мав лишню кімнату для тебе, ми сиділи б собі майже до ранку.
Пані, ще саке!
В будь-якому разі, я дуже радий, що ти прийшов.
Я навіть ніколи не сподівався, що побачу тебе тут, в Токіо.
[Окая Оден]
Ось, теплий саке.
Налий мені.
Ти вже п'яний.
Поглянь, Хіраямо. Вона тобі когось нагадує?
Знову ти про своє.
Тобі так не здається?
Гаразд, кого?
Дійсно, вона на когось схожа.
— На кого? — На Умеко.
Е, ні! Та була повніша.
Вона схожа на мою дружину.
Так, ти маєш рацію.
Дивись, особливо тут...
З вас уже досить. Чому б уже не піти?
Дивись, особливо звідси схожа.
Говорите всякі дурниці.
І моя дружина теж каже так.
Йди сюди і налий мені ще.
Хатторі, ще трошки?
Ні, дякую.
Я вважаю, ти - найщасливіший з нас.
Це чому ж?
Можеш пишатися хорошими синами та доньками.
Ти також можеш пишатися своїми.
Ні, мій син - невдаха.
Він - підкаблучник, і ставиться до мене так...
...ніби мене немає.
Але ж ти казав, що він - керівник відділу у великому видавництві.
Та який він керівник!
Всього лише помічник керівника підрозділу.
Мені просто соромно перед людьми,
ось я й кажу, що він - керівник відділу.
Це - провал.
Дарма ти так. Я так не думаю.
Він - мій єдиний син, я шкодував його, але цим і зіпсував.
Ось ти гідно виховав сина.
У нього є вчений ступінь, він лікар.
Але у всіх лікарів є вчений ступінь.
Я боюсь, що ми занадто багато чекаємо від наших дітей.
Їм не вистачає духу.
Їм не вистачає амбіцій.
Я казав про це своєму синові.
Він відповів, що в Токіо занадто багато людей...
і через це важко досягнути чогось великого.
А що ти думаєш?
Молодь сьогодні безхребетна.
Де їхній дух?
Я не для цього виховував його!
Але, Нумато, ти помиляєшся.
Ти зі мною не згідний?
Ти всім задоволений?
Звичайно ні, але...
Ось бачиш? Навіть ти - не задоволений.
Мені так сумно.
Усе. Досить пити.
Поки я не приїхав в Токіо,
я вважав, що справи у мого сина йдуть значно краще.
А виявилось, що він всього лише незначний районний лікар.
І я знаю, що ти відчуваєш.
Я - такий же незадоволений, як і ти.
Але нам не можна очікувати дуже багато від наших дітей.
Часи вже змінилися. Треба дивитися правді в очі.
Так я думаю.
— Ти так думаєш? — Так.
Зрозуміло.
Отже, ти також...
Мій син дуже змінився,
і я в цьому нічим не можу зарадити.
Зрештою, в Токіо і справді занадто багато людей.
Ти так гадаєш?
Мені здається, я повинен бути щасливий.
Може, ти й правий.
В наші дні деякі молоді люди навіть можуть вбити своїх батьків, не задумуючись про це.
Наші, принаймні, цього не робитимуть.
Погляньте, вже північ.
І що?
Ми закриваємось.
Ти все більше і більше стаєш схожа на мою дружину.
Знаєш, ти мені подобаєшся.
Не чіпайте мене.
Хлопці.
Давайте сьогодні нап'ємося. Ех, весело!
Чудова, чудова ніч!
— Так, чудова ніч. — Чудова ніч...
Дякую. Вже досить.
Сьогодні був довгий день.
Ми повернулися з Атамі,
побували у Шіґе,
потім прогулялися в парку Уено.
Ви напевно втомилися.
Ні, не дуже.
Ось з'явилася тут, щоб непокоїти тебе.
Вибач мене.
Що ви! Мені справді приємно, що ви прийшли.
Я дуже щаслива.
Я - тягар для всіх.
— Дякую, досить вже. — Справді?
Щиро дякую тобі.
Тобі пора вже лягати. Завтра вранці тобі йти на роботу.
Вам також треба вже спати, мамо.
— А й справді, треба лягати. Дякую. — Будь ласка.
Яке ж задоволення спати на ліжку свого покійного сина Шьоджі.
— Норіко. — Так?
— Вибач, якщо я неввічлива... — Ні, нічого.
Але вже 8 років, як помер мій син,
а ти досі зберігаєш тут його фото.
Мені шкода тебе.
Чому?
Тому, що ти ще молода...
Я не така вже й молода.
Так, ти молода.
Мені здається, це - гріх.
Ми з батьком часто говорили про це.
Якщо тобі зустрінеться хороша людина,
будь ласка, виходь заміж, як тільки захочеш.
Май на увазі.
Нам боляче думати, що ти так і житимеш самотньою.
Гаразд, якщо зустрінеться...
Звичайно, зустрінеться.
Чому ні?
Ви так думаєте?
Ти мала в шлюбі з моїм сином більше проблем, ніж щастя.
І ми повинні зробити хоча б щось для тебе.
Будь ласка, не треба. Я цілком щаслива.
Але ти достойна кращого життя.
Я - щаслива.
Мені подобається моє життя.
Ти зможеш бути щасливою, поки ти ще молода.
Але з віком...
...тобі буде все самотніше.
Я не збираюся старіти, отож не хвилюйтесь.
Ти така мила.
Що ж, надобраніч.
Надобраніч.
Перепрошую. Сім'я Канеко?
Так. Хто це?
Хто це може бути?
— Хто це? — Поліція. Офіцер Такаші.
А, вже йду.
Я привів ваших друзів.
Вони - дуже п'яні.
Навіщо, батьку!
Надобраніч.
Хто він, тату?
Тату, що це все означає?
Тату!
Що сталося?
Він не сам.
— Хто це? — Я його не знаю.
Весело, весело...
Що це все означає? Тату!
Тату! Відповідай!
Я зовсім, це... Що...
Ти знову почав пити?
Ви хто? Відповідайте!
Весело, весело...
Тату! Тату!
Ти - нестерпний.
Що сталося? Де вони так напилися?
А я звідки знаю?
Раніше батько багато пив.
Бувало, він повертався додому п'яний як ціп і сварився з мамою.
Ми ненавиділи це.
Але він кинув пити, коли народилася Кьоко.
Він став іншою людиною, і це було чудово.
А тепер він знову почав.
Ні! Так не можна... не можна...
Що ж нам робити?
Я не чекала, що він повернеться сьогодні вночі, та ще й не один!
Але ми не можемо залишити їх тут.
А що робити?
Давай влаштуємо Кійо внизу, а їх покладемо наверху.
Вони занадто п'яні, щоб так зробити.
І як тоді?
Чортівня якась!
Краще ти йди спати нагору. А я покладу їх тут.
Гаразд.
От клопіт!
Чому він не сказав, що повернеться?
Та ще й так пізно і таким п'яним!
Ненавиджу пияків.
Та ще й не відомо з ким.
За що така кара!
Дякую тобі, що знайшла місце для мене.
Вибачте, що тут такий безлад.
Ти не спізнишся на роботу?
Ні, в мене достатньо часу.
— Мамо? Це вам. — Що це?
Я хочу, щоб ви взяли це. Дрібничка.
Що це?
Це вам, мамо.
Ти що...
Це - недорого.
Ні, Норіко.
Будь ласка, мамо.
Не можна так.
Можна, будь ласка!
Ти не повинна цього робити.
Візьміть, мамо.
Це я повинна щось дарувати тобі.
Ні, мамо, будь ласка, візьміть.
Будь ласка.
Справді?
Тоді щиро дякую тобі, люба.
Будь ласка.
Тобі мабуть самій потрібні гроші,
а ти робиш такі подарунки.
Я не знаю навіть, що й сказати...
Дуже дякую тобі.
Дякую.
— Мамо, збираймося. — Так.
Мамо, якщо ви знову приїдете в Токіо,
будь ласка, приходьте знову.
Але, я боюся, що більше не приїду.
Я знаю, ти дуже зайнята на роботі,
але спробуй приїхати в Ономічі.
Я б із задоволенням, якби це було хоча б трохи ближче.
Так. Це досить далеко.
Мамо, це ваше?
Дякую. Я стаю такою забудькуватою.
Що ж, ходімо.
Треба ж таке, скільки людей.
Так, але в ці напрямки завжди є вільні місця.
Потяг в Нагої або Ґіфу буде десь вранці.
А коли в Ономічі?
Завтра о 13:35.
Ви надіслали телеграму до Кьоко, щоб вона зустріла нас?
Так.
— Кейдзо також зустріне вас в Осаці. — Справді?
Мамо, я сподіваюсь, ви зможете поспати в потязі.
Вона всюди солодко спить.
Навіть, якщо і не висплюся, вже завтра будемо вдома.
Тату, не пийте багато.
Минула ніч була винятком. Зустрів друга... ти розумієш.
Голова вже не болить?
Ні.
— Нехай це буде засторогою. — Так.
Я впевнена, це була гарна наука.
Дякуємо вам за все. Ми щасливі, що відвідали вас.
Ви були дуже добрими до нас, діти.
Тепер ми побачили вас усіх, вам не треба буде приїжджати,
навіть, якщо з кимось із нас щось станеться.
Мамо, не кажіть так.
Ми ж не прощаємося назавжди.
Я маю на увазі, що...
Ми живемо дуже далеко один від одного.
Шановні пасажири. Швидкий потяг Осака-Дейфу
відправляється через декілька хвилин.
Просимо усіх пасажирів потяга зайняти свої місця, а ті, хто проводжає, будь ласка, покиньте платформу.
Мені шкода за вчорашнє.
— Я чув, приїжджали твої батьки. — Так. Така біда.
Вони й не думали пропускати поїзд, але матері раптово стало погано.
Що з нею сталося?
Вона каже, що її знудило.
А може, це через серце?
Та ні, мабуть, просто знудило. Вона давно не їздила поїздом.
От клопіт.
Довелося позичити ковдру і двічі викликати лікаря.
Як вона зараз?
Зранку почувається краще.
Скільки їй вже?
Дай-но подумати.
Їй вже більше 60. 67 або, може, 68.
Вже старенька. Бережи її.
Недарма кажуть: «Будь хорошим сином, поки ще живуть твої батьки».
Дійсно.
А ще є приказка: «Ніхто не вбереже своїх батьків від смерті».
Мабуть знудило через те, що в потязі було дуже людно.
Тобі вже краще?
Так, дякую. Вже краще.
Я зможу поїхати вже сьогодні ввечері.
Ми могли б ще залишитись тут на одну ніч.
— А завтра взяти квитки на вільніший потяг. — Добре.
Напевно, Кьоко хвилюється за нас.
Але завдяки цьому, ми змогли тут, в Осаці, відвідати Кейдзо.
За 10 днів ми побачили усіх наших дітей.
І також вже дорослих внуків.
Мені здається, що багато хто любить своїх внуків більше, ніж дітей.
А ти як думаєш?
А ти?
— Я більше люблю своїх дітей. — Я також.
Але я здивований, як же діти змінюються з роками.
— Шіґе в дитинстві була ніжнішою... — Дійсно.
Одружена дочка - це ніби якась незнайомка.
Коічі також змінився.
Раніше він був таким милим хлопчиком.
Діти живуть не так, як очікують їхні батьки.
Будьмо щасливі з того, що вони кращі, ніж переважна більшість.
Авжеж, вони кращі, ніж більшість.
Нам пощастило.
Я теж так думаю.
Будемо вважати, що ми - щасливі.
Так, ми - дуже щасливі.
Татові і мамі довелося зійти в Осаці.
Справді?
Мамі стало погано в поїзді,
і вони повернулися додому о 10-ій.
З нею все гаразд?
Думаю, так. Вони дуже вдячні нам.
Мама просто втомилася в дорозі.
Так, поїздка була надто довгою для неї.
Вона задоволена усім?
А чому ні?
Вона побувала у скількох місцях. Навіть в Атамі.
Дійсно.
Вона ще довго буде згадувати Токіо.
Слухаю.
Що? Телеграма?
Ні, ще ні.
З Ономічі.
Це так дивно.
В ній пише, що мама серйозно хвора.
Яка дивина. Я тільки-що отримав листа від батька.
Він пише, що вони застрягли в Осаці, тому що мамі стало погано.
Але о 10-ій вони повернулися додому.
Хіраямо, телеграма.
Зачекай трішки.
— З Ономічі. — Читай.
«Мама в критичному стані. Кьоко».
Телеграма щойно прийшла.
Отже, ти також отримав?
Я їду до вас.
Побачимось.
Я чекатиму.
Це сталося так раптово?
Це серйозно?
Так.
Сказати Норіко?
Так, будь ласка.
Торгова компанія «Йонеяма».
Будь ласка, зачекайте.
Це - до тебе.
До мене?
Алло?
О, привіт.
Мама?
Справді?
Гаразд.
Що там сталося?
Я могла собі уявити, що захворів батько,
але мама...
Дуже хвора?
Думаю, що так, адже там пише «в критичному стані».
Я вважаю, нам треба їхати.
Вона дивно поводилась на вокзалі.
Казала: «Якщо що-небудь станеться...»
Так чи інакше, у неї було погане передчуття.
В будь-якому разі, нам треба їхати.
Особливо, якщо вона в критичному стані.
Якщо їдемо, то краще поквапитися. Поїдемо на експресі.
Так, але мені треба ще вирішити деякі справи на роботі.
Мені також.
В такий невдалий час.
Заходьте.
Фуміко, принесеш мені краватку?
Краватку.
Ми можемо виїхати вночі.
Так, нам треба їхати. Побачимось пізніше.
Брате, слухай...
Що?
Мабуть, треба взяти траурний одяг. Якщо...
Мабуть, ти маєш рацію.
Тоді візьмемо. Але я сподіваюся, що він не згодиться.
— Так, звичайно. — Зустрінемось на вокзалі.
Я піду зустріну їх.
Це дуже мило з твого боку.
Що таке?
Душно?
Діти вже виїхали з Токіо.
Кьоко пішла зустріти їх.
Незабаром вони будуть тут.
Тобі стане краще.
Тобі покращає. Ось побачиш.
В неї впав артеріальний тиск. Вона все ще в комі.
Справді?
В неї слабка реакція.
Дякую вам.
Я ще зайду.
Де Кейдзо? Він дуже запізнюється.
Він відповів на телеграму?
Ані слова.
Але ж він живе найближче.
Тату, на хвилинку.
І ти теж.
— Тату, мені не подобається її стан. — Справді?
Що ти маєш на увазі?
Я думаю, це дуже небезпечно.
І це погано, що вона досі в комі.
Ось як.
Це через поїздку до Токіо?
Не думаю.
Вона ж була така рада пожити в Токіо. Хіба ні?
— Це може бути тільки одна з причин. — Що тоді?
Вона може не дожити навіть до завтра.
До завтра?
Можливо, це станеться на світанку.
Отже...
Вона помирає.
Мамі вже 68 років, так?
Ось як...
Помирає...
Я так думаю.
Невже...
...це - кінець?
Скоріш за все.
Але ж тоді Кейдзо не встигне вчасно.
Життя таке коротке, правда?
Вона була такою життєрадісною.
У неї, мабуть, було передчуття, що це незабаром станеться.
Так, мабуть.
Тим не менш, я рада, що вона приїжджала в Токіо.
Ми змогли побачити її ще живою.
Багато про що поговорили.
Норіко, ти взяла траурний одяг?
Ні.
А треба було взяти.
А ти, Кьоко?
У мене також нічого немає.
То доведеться позичити в когось.
Тоді позич також і для Норіко.
Вона померла мирно, без страждань, і, чесно кажучи, вже у зрілому віці.
Це не Кейдзо?
Як вона?
Отже... Я не встиг.
Я так боявся цього.
Привіт.
Мене не було в місті через службові справи.
Пробачте, я запізнився.
Телеграма прийшла, коли я саме був у від'їзді.
Це - жахливо.
Коли це сталось?
Сьогодні вранці, о 3:15.
Якщо б я сів на поїзд на 20:40, я би встиг.
Кейдзо, поглянь на маму.
Поглянь, яка вона спокійна.
Пробач мене.
Де тато?
Не знаю.
— Тату, Кейдзо щойно приїхав. — Ось як.
Був такий прекрасний світанок.
Боюся, сьогодні в нас буде ще один спекотний день.
Що з тобою?
Я не можу витримати цей звук.
Чому?
Коли я чую його, мені здається, що мама поступово зникає.
Я був поганим сином.
Вже час запалити ладан.
Ніхто не має змоги...
...врятувати своїх батьків від смерті.
Тату, колись ми спостерігали звідси за феєрверком, правда?
Так, справді.
Ввечері в День міста.
Пам'ятаєш, Кейдзо?
Ні, не пам'ятаю.
Ти тоді так радів удень, що до феєрверка вже не міг зачекати і засинав.
Поклавши голову на мамині коліна.
Я не пам'ятаю.
Тату, ти тоді де працював?
Здається, тоді я був керівником міського відділу освіти.
Ага... Це було так давно.
Одного разу під час весняних канікул ми з мамою поїхали в Омішіму.
А, це я пам'ятаю.
Мама тоді ще захворіла в морі.
Так, я це також пам'ятаю.
Вона була тоді такою життєрадісною.
Скільки їй тоді було? 40...
Здається, 42 чи 43.
Бережіть себе, тату.
Ви повинні жити довго.
Дякую.
Давай ще.
Те, що я скажу, може звучати безсердечно,
але було б краще, якби він помер першим.
Якщо Кьоко вийде заміж, він залишиться зовсім один.
І я так думаю.
Ми могли б приглянути за мамою в Токіо.
Кьоко, у мами ще зберігся її сірий пояс для літнього кімоно?
Я б хотіла взяти його на пам'ять. Ти не будеш проти?
Ні.
Так, на пам'ять про маму.
А те лляне кімоно, що вона одягала влітку?
Я теж його візьму. Ти знаєш, де воно?
Можеш його дістати?
Ось все і закінчилося.
Дякую, що приїхали,
кинувши усі справи, щоб попрощатися з нею.
Дякую.
Вона була б рада дізнатися,
що Коічі доглядав її.
Я нічого не зробив.
Я ось згадав, коли ми були в Атамі,
у неї запаморочилось в голові. Я не думав...
Що?
Я не думав, що це щось серйозне.
Ось як?
Чому ви нам не сказали?
Або хоча б Коічі?
Мабуть, треба було сказати.
Але це не було причиною.
У мами була надлишкова вага, через це удар стався раптово.
Так.
Здається, ніби, це - сон.
Коли ти їдеш?
Я не можу довше залишатися.
І я теж. Може, поїдемо вечірнім експресом?
А ти, Кейдзо?
Я можу залишитися.
— Що ж, тоді їдемо увечері? — Так.
Норіко, ти ще побудеш трохи з татом, так?
Так.
Та ні, ти можеш їхати з ними.
Тоді я поїду з вами.
Мені треба робити звіт.
І бейсбольний матч, знову ж таки.
Ти такий зайнятий? Що ж, дякую, що приїхав.
Ти залишився зовсім один.
Я звикну до цього.
Кьоко, приготуй нам щось їсти в дорогу.
Кейдзо, якщо ти вже їдеш з нами, піди за квитками?
Гаразд. І мені щось поклади.
Ага.
Аби тільки в дорозі було менше людей.
Тату, будь ласка, не пийте багато.
Не хвилюйся.
Отже, ви усі їдете додому. Що ж...
— Ось твій обід. — Дякую.
Дякую вам за все.
Приїжджай в Токіо під час канікул.
Ти повинна їхати сьогодні?
Так, повинна.
Шкода, що я не можу провести тебе до поїзда.
Пусте.
Обов'язково приїжджай в Токіо.
Я така рада, що ти залишилась.
Хоча, це сестрі і братам варто було б побути ще трохи з татом.
Але вони такі зайняті.
Вони - егоїсти.
Забрали, що хотіли, і відразу поїхали.
Але ж у них багато справ.
У тебе також.
Вони думають тільки про себе.
Але ж Кьоко...
Мама щойно померла, а Шіґе вже забирає собі мамині речі.
Мені так шкода бідолашну маму.
Навіть чужі люди були б більш чуйні, ніж ці рідні.
Бачиш-но, Кьоко,
в твої роки я думала, як і ти зараз.
Але діти виростають і віддаляються з часом від своїх батьків.
У жінки такого віку, як Шіґе, є своє власне життя,
не пов'язане з її батьками.
Тому, я впевнена, вона не мала на увазі нічого поганого.
Вони просто турбуються про своє власне життя.
Може й так.
Але я ніколи не буду такою.
Який тоді сенс створювати сім'ю?
Я згідна з тобою.
Але з часом діти стають
саме такими.
— І ти також? — Так.
Я можу стати такою ж, навіть сама того не бажаючи.
Це - жахливо!
Так, на жаль.
Що ж, я повинна йти.
Тоді до побачення.
Тату, я вже йду.
Щасливої дороги. Бережи себе.
Дякую. До побачення.
Будь ласка, приїжджай в Токіо на канікулах.
— До побачення. — До побачення.
Я пішла.
— Кьоко вже пішла? — Так.
Тату, я поїду сьогодні денним поїздом.
От як, поїдеш?
Дякую тобі за усе.
Будь ласка, тільки я нічого такого не зробила.
Ти допомогла з усім цим.
Мама казала мені, що ти була дуже доброю до неї,
коли вона була в тебе.
Справді?
Так.
Вона казала, що це був її найщасливіший вечір у Токіо.
— Я також тобі дякую. — Немає за що.
Вона дуже хвилювалася
через твоє майбутнє.
Так не повинно бути.
Я хвилююся за тебе.
Я хотів би, щоб ти вийшла заміж якнайшвидше.
Забудь про Шьоджі. Він помер.
Мені боляче дивитися, як ти продовжуєш бути самотньою.
Виходь заміж.
Ні, у мене все гаразд.
Справді.
Вона казала, що ніколи не бачила такої чуйної та доброї жінки, як ти.
Вона переоцінила мене.
Та ні, Норіко.
Я зовсім не така мила, як вона думала.
Мене бентежить те,
що ви так думаєте про мене.
Ні, все так і є.
Насправді, я - справжня егоїстка.
Я далеко не завжди думаю про вашого сина,
хоча ви вірите, що так.
Я буду щасливий, якщо ти забудеш його.
Часто я цілими днями
не згадую про нього.
Іноді мені здається, що це не може тривати вічно.
Я часто думаю, коли не можу заснути,
а що зі мною буде, якщо все залишиться так, як є.
Проходить день, настає ніч, але нічого так і не стається,
і я почуваюся такою самотньою.
Здається, ніби моє серце чогось чекає. А чого?
Я - егоїстка.
Ні, неправда.
Правда.
Але я не могла сказати це мамі.
Все гаразд.
Ти насправді чудова жінка. Чесна жінка.
Зовсім ні.
Цей годинник належав їй.
Мені він здається старомодним,
але вона носила його ще з тих років, коли була десь така, як ти зараз.
Візьми його собі напам'ять.
Але...
Будь ласка, візьми.
Я певен, вона була б щаслива, якби ти його носила.
На пам'ять про неї.
Дякую.
Будь ласка, повір, я хочу, щоб ти була щаслива.
Щиро хочу.
Справді.
Це - дивно.
Адже в нас є свої власні діти,
але ти зробила так багато для нас,
а ми навіть не кровні родичі.
Дякую.
— Діти поїхали, і ви залишились один. — Ага.
— Це сталося так раптово. — Так.
Вона була впертою жінкою,
але якби я знав, що так станеться,
то був би добрішим до неї за життя.
Ось як.
Коли живеш на самоті відчуваєш, що дні тягнуться дуже повільно...
Так, на самоті...
— Тепер ви - самотній. — Ага.
Переклад субтитрів з англійської і реліз - Yuranako (hurtom.com)